Înălţimile Etiopiei.
Acoperişul Africii.
Cu 30 de milioane de ani în urmă,
acesta a fost un vast platou de înaltă altitudine, de dimensiunile Spaniei.
De atunci, elementele naturii au tot sculptat relieful,
transformându-l în echivalentul african al Marelui Canion.
Milioane de ani de eroziune
au creat insule izolate de teren alpin
cămin al unor creaturi unice şi neobişnuite, nemaiîntâlnite nicăieri altundeva pe Pământ.
Babuinii Gelada sunt extrem de atraşi de vârfurile înalte,
în condiţiile în care o singură alunecare ar însemna o moarte sigură.
Maimuţele Gelada sunt locatarii exclusivi ai acestui platou rece,
blana lor lungă fiind "haina" care le ţine de cald.
Au cea mai înaltă "locuinţă" dintre primatele de pe planetă,
depăşind mai bine de 4.500 metri altitudine.
Dar cu adevărat surprinzător este pur şi simplu, numărul acestora.
Gelada sunt cele mai sociabile maimuţe de pe Pământ.
Precum turmele migratoare din Serengeti, ei sunt vegetarieni.
Pe aceste pajişti de mare altitudine, ele ocupă un loc similar antilopelor care pasc în savane.
Dar gelada nu sunt singurele creaturi aparte, de aici, de pe acoperişul Africii.
Există şi un şobolan-cârtiţă gigant...
..un mâncător de iarbă specializat, unic pe înălţimile montane ale Etiopiei.
Şobolanul-cârtiţă trăieşte în subteran,
ivindu-se în zori şi crepuscul, ca să smulgă înghiţituri de iarbă,
pe care le va târî înapoi în vizuina sa, pentru a le molfăi în tihnă.
Are toate motivele să fie prudent.
Acest lup etiopian cu fason de vulpoi,
are ca pradă aproape exclusivă, şobolanul-cârtiţă gigant.
Dar, în ciuda excepţionalelor eforturi ale lupului, şobolanii-cârtiţă sunt incredibil de răspândiţi.
Se estimează că se pot afla peste 15.000 de astfel de exemplare,
pe fiecare milă pătrată de păşune.
Totuşi, cu tot numărul lor mare, şobolanii-cârtiţă şi babuinii gelada nu se întâlnesc niciodată.
Deci, cum se poate aşa ceva?
Răspunsul e acesta:
Separând babuinii gelada pe un versant, de şobolanii-cârtiţă de pe celălalt,
Valea Marelui Rift se avântă prin Etiopia,
divizând acoperişul Africii în două.
Dar nu se va opri acolo.
Extinzându-se 3.000 de mile mai la sud,
Marele Rift modelează şi defineşte întregul relief al Africii de Est,
creând intense şi ardente focare evolutive.
Toate de-a lungul Văii Marelui Rift, înălţându-se deasupra câmpiilor fierbinţi şi prăfuite,
vârfuri izolate de munte, adăpostind ecosisteme unice ale faunei sălbatice.
Un caleidoscop al vietăţilor stranii şi remarcabile.
Alături de extraordinara lor faună sălbatică,
mai există ceva special aparţinând acestor munţi.
Toate acestea au în comun aceeaşi origine,
cheia esenţială înţelegerii modului în care s-a format riftul (sciziunea)...
...şi de ce a avut un asemenea impact amplu, asupra acestei părţi a Africii.
Primul indiciu se află aici,
la extremitatea nordică a Văii Marelui Rift.
Depresiunea Danakil a Etiopiei.
Acesta este Erta Ale,
cel mai activ vulcan al Africii.
El conţine singurul lac permanent de lavă din lume.
Precum o fereastră în inima de foc a Pământului,
Erta Ale oferă o terifiantă licărire a funcţionării interne a planetei noastre.
O căldare de rocă topită sub picioarele noastre.
În termeni geologici, vulcanul Erta Ale este încă în faza copilăriei sale.
Dar la 1.700 kilometri mai la sud,
un alt vulcan al Văii Riftului a fost în creştere pentru cel puţin un milion de ani.
Înălţându-se la răsăritul Marii Văi a Riftului,
cuşma de zăpadă a vârfului Kilimanjaro atinge 5885 metri înălţime.
Este mai impunător vârf din Africa
şi cel mai înalt vulcan de-sine-stătător de pe Pământ.
Kilimanjaro şi Erta Ale sunt doar două verigi dintr-un lung lanţ vulcanic
care se derulează de-a lungul Marelui Rift.
De fapt, toţi munţii de-a lungul riftului sunt vulcanici,
născuţi în adâncimile scoarţei pământului.
Oamenii de ştiinţă cred că o pană de lavă supra-fierbinte
şi-a croit drum înălţându-se pe sub crusta Africii de Est
de milioane de ani încoace.
Crusta groasă de deasupra penei de lavă a fost ridicată cu peste 1700 de metri înălţime,
determinând apariţia unor fisuri de jur-împrejurul marginilor sale.
Văile de Est şi de Vest ale Riftului marchează ruptura marginilor
regiunii înălţate a Podişului Africii de Est,
cu ramificaţii extinse în continuare, în afară.
Şi oriunde s-a infiltrat prin subteran, roca topită,
au crescut vulcani uriaşi.
Se estimează că în ultimele 30 de milioane de ani,
vulcanii riftului au revărsat suficientă rocă topită
cât să îngroape suprafaţa ţării Galilor la o adâncime de 24 de kilometri.
Vârful de 5.200 de metri al Muntelui Kenya este un dop erodat de lavă,
sugerând că a fost cândva, chiar mult mai înalt.
Mai jos de vârf,
un brâu de plante alpine unice şi aparte, se agaţă de versanţi.
Chiar şi la Ecuator, vremea de munte este imprevizibilă.
Doar la câţiva kilometri mai încolo,
leii şi zebrele se coc în vâlvătăile soarelui African,
în timp ce aici, pe Muntele Kenya, o rafală bruscă poate aduce zăpadă,
creând un paradis al iernii.
Aceste extreme climatice reprezintă reale încercări
pentru locuitorii sălbatici ai muntelui.
Hyraxii-crestelor-stâncoase se găsesc doar pe Muntele Kenya.
Aceştia s-au adaptat astfel încât să poată face faţă frigului.
Ei sunt de talie mai mare decât hyraxii de câmpie
şi au o blană excepţional de densă,
care le permite să-şi menţină temperatura corporală bazală
în ciuda îngheţurilor montane.
Când soarele reapare, hyraxii îşi economisesc energia stând la soare.
Plantele gigantice de munte îşi protejează bobocii delicaţi contra degerării
înfăşurându-i în straturi izolatoare de frunze,
care se desfac una câte una pe măsură ce creşte temperatura.
Gigantica-pană-de-struţ-Lobelia şi-a dezvoltat un ciclu particular de viaţă.
După câţiva ani de creştere, ea îmboboceşte formând o adevărată "prăjină" de inflorescenţe (3m),
conţinând sute de flori minuscule învăluite într-o masă de puf izolator.
Sus aici, la peste 4000 de metri altitudine deasupra mării,
insectele polenizatoare sunt rare,
astfel că lobelia şi-a format un parteneriat alternativ.
Plantele atrag păsărele iubitoare de nectar cu o ofertă foarte bogată.
Acestea se folosesc de lobelia ca de-un imens depozit de alimente,
ca de-un loc de întâlnire şi ca
de-o stinghie de expunere la soare.
În schimb, lobeliile vor fi polenizate şi vor avea seminţe.
Mult mai jos, pe munte, în jurul înălţimii de 3.000 metri,
trăieşte poate unul din cei mai neobişnuiţi rezidenţi ai Muntelui Kenya -
cameleonul cu dungi laterale.
Această reptilă cu sânge rece este unic adaptată la viaţa de munte,
departe de altitudinea la care supravieţuiesc de obicei, reptilele.
Când se crapă de ziuă, el se postează pe o ramură mai proeminentă,
orientându-şi corpul după incidenţa maximă a soarelui ce răsare.
Apoi, îşi înnegreşte pielea cu un pigment întunecat,
şi absoarbe razele, precum un panou solar.
Îi ia doar câteva minute, pentru a-şi amplifica temperatura, la 30 de grade Celsius.
Odată încălzit, va reveni la culorile normale de toată ziua.
Cameleonul mascul este de-o feroce teritorialitate.
Dacă un alt mascul are îndrăzneala de a pune piciorul în tufişul său,
e clar că se lasă cu luptă.
O muşcătură zdravănă va încheia înfruntarea...
...iar învinsul se va retrage să-şi îngrijească juliturile.
Mai sus, pe munte,
hyraxii şi-au împlinit şi ei, baia lor matinală de soare.
Deşi arată ca un iepure cu urechi scurte,
hyraxul are anumite caracteristici particulare
care sugerează o înrudire mult mai stranie.
Aspectul degetelor sale,
este practic identic celor ale elefantului.
Dinţii şi oasele sale sunt de asemenea, similare,
totuşi micşorate proporţional.
Viaţa unui pui de hyrax pare confortabilă.
Dar plaja lor afară, în loc deschis,
îi transformă într-o ţintă tentantă, pentru prădători.
Un şorecar-şacal.
La 40 mile la vest de Muntele Kenya,
Munţii Aberdares sunt mărturia unui vulcan vechi
care deşi a fost sever erodat, tot atinge 4000 de metri înălţime.
Pe geroasele păşuni alpine, un prădător rar s-a strecurat la pândă.
În zonele joase, servalii au o blană cu pete,
dar sus aici, majoritatea lor sunt negri.
Unii cercetători cred că acea culoare neagră
le poate folosi felinelor la absorbţia căldurii în zilele reci şi senine.
În aerul răcoros al munţilor, arbuştii gigantici de iarbă-neagră formează un covor dens -
hrană pentru cei mai înalţi rezidenţi ai Africii, elefanţii...
...incluzând unii dintre cei mai numeroşi purtători de colţi de fildeş din lume.
Spre deosebire de majoritatea ierbivorelor, elefanţii pot procesa aproape orice plante pot găsi,
inclusiv arbuştii rezistenţi de iarbă-neagră.
Cu un secol în urmă, elefanţi migrau liber între Munţii Aberdares şi Muntele Kenya.
Dar pe măsura creşterii populaţiei la nivel local,
turma a fost izolată în enclava sa montană, nemaiavând unde să se ducă.
În aceste păduri de munte,
una dintre cele mai rare antilope africane, bongo-ul de munte,
îşi află un ultim refugiu.
Antilopele Bongo sunt extrem de timide şi ascunse,
adăstând pe timp de zi, în umbra deasă a pădurii.
Presiunea prezenţei umane le-a redus acum numărul, la aproape 100,
în cadrul Parcului Naţional Aberdares.
Iar acestea au fost crescute, pentru a fi eliberate în natură.
Masivul Aberdares se întinde de-a lungul ecartamentului kenyan estic al Văii Riftului,
în acest loc, depăşind 160 de kilometri lungime.
Chiar în centrul acestui peisaj, dăinuieşte un vulcan remarcabil,
practic neatins, de lumea exterioară.
Muntele Suswa este căminul păstorilor Masai,
care-şi pasc turmele pe fundul plat al craterului.
Dar Suswa nu este un vulcan obişnuit.
În centrul său, stâncile abrupte plonjează vreo 500 de metri
într-o vale miniaturală de tip Rift, de formă inelară.
Cam 100 de familii din comunitatea Masai a Copacilor Roşii
îşi împărtăşesc resursele acestui crater plin de iarbă.
Vitele sunt esenţa vieţii unui Masai, măsura bogăţiei unei familii.
Cu şase luni de sezon uscat
şi fără vreun izvor sau lac permanent în interiorul craterului,
păstrarea unei surse de apă potabilă, este o preocupare constantă.
Dar Masaii au găsit o soluţie ingenioasă pentru această problemă.
Un sistem de conducte de mental condensează aburii fisurilor vulcanice.
În mijlocul craterului,
şanţul circular unicat al Muntelui Suswa
înconjoară un platou de lavă de trei kilometri diametru -
o miniaturală lume pierdută, protejată de-un inel de stânci.
Se crede că vulcanul Suswa a erupt ultima oară,
doar câteva sute de ani în urmă,
iar unele părţi ale acestei "lumi pierdute", încă mocnesc.
Maasaii consideră această încâlcită junglă sălbatică, drept un loc sacru,
unde nu sunt permise, nici vânătoarea, nici păşunatul.
La ultima erupţie a vulcanului Suswa...
..acest şanţ a fost un veritabil cazan de rocă topită.
Lava lichidă s-a răcit şi solidificat între timp,
dar de-a lungul marginii şanţului, vulcanul mai ascunde încă, un secret întunecat.
Această grămadă de bolovani însoriţi s-a format
atunci când stânca s-a prăbuşit peste o peşteră subterană,
deschizând o fereastră în artera principală a vulcanului,
prin care lava topită se scurgea cândva nevăzută, pe sub crusta muntelui.
Odată oprită erupţia vulcanică iar lava drenată de-acolo,
a lăsat în urmă o vastă reţea de pasaje goale,
unele suficient de mari cât să treacă un autobuz, înăuntrul lor.
Speologii au cartografiat peste şase kilometri de tuneluri masive
numai pe sub acest flux singular de lavă...
Dar oamenii n-au fost câtuşi de puţin, primele fiinţe care să descopere, această lume ascunsă...
Pe măsură ce amurgul se strecoară prin flancurile Muntelui Suswa,
o ceată de babuini se adună pentru înnoptare.
Mulţi babuini se cocoaţă în vârfurile copacilor
pentru a evita pânda nocturnă a leoparzilor sau leilor.
Dar aceşti babuini au luat-o în jos, spre grote.
Destinaţia lor este o cameră subterană
cunoscută local, sub numele de "Parlamentul babuinilor".
În drumul lor spre subteran,
babuinii se încrucişează cu liliecii, pe cale de a zbura afară.
Filmările lor de aici, necesită camere în infra-roşu
şi surse de lumini, invizibile acestora.
Pereţii "Parlamentului babuinilor" au căpătat un luciu neted ca sticla
de la trecerea mâinilor şi picioarelor a nenumărate generaţii.
Căţăratul pe întuneric pe stâncile cu margini lustruite
poate fi considerat un sport riscant,
dar probabil că acestor babuini li se pare mai puţin înspăimântător,
decât perspectiva de a dormi pe-afară, cu leoparzii.
Destinaţia lor finală
este o serie de mici locaşuri situate la mare înălţime, pe peretele peşterii.
În afara razei de acţiune a prădătorilor,
în siguranţă şi protejaţi de un acoperiş solid de piatră,
dormitorul din peşteră rămâne cald şi uscat,
chiar şi la apogeul sezonului ploios.
Pe măsura ce lumina cerului se estompează, exodul liliecilor se intensifică.
Aceasta este cea mai mare colonie de lilieci buldog gigant din lume.
Este formată în întregime din femele care tocmai au născut.
Puii lor - mii dintre ei - nu pot zbura încă
şi sunt complet dependenţi de mamele lor.
Dar mamele lor trebuie să-i lase în peşteră, pentru a se hrăni.
Strâns adunaţi împreună pentru a-şi ţine de cald,
puii sunt lăsaţi singuri într-o creşă tremurătoare şi plină de scâncete.
În toată această confuzie,
un pui de liliac a picat din locul său şi a ajuns pe podeaua peşterii.
Dar tunelul e viu şi populat cu tot felul de creaturi înspăimântătoare.
Multe se vor înfrupta cu o ciosvârtă de pui de liliac.
Când se revarsă zorile peste vulcan, babuinii îşi vor părăsi peştera-dormitor.
După o noapte de grea de prins insecte pe cerul de deasupra Văii Riftului,
liliecii se întorc acasă la culcare.
Cumva, în haosul aripilor de adulţi fâlfâind
şi al strigătelor miilor de pui,
fiecare mamă trebuie să-şi regăsească propria progenitură pentru a-i da hrana matinală.
Ea va reuşi aceasta,
mai întâi reamintindu-şi unde l-a lăsat ultima oară, noaptea trecută,
apoi, pe cum se va apropia, recunoscându-i vocea şi mirosul unic.
Precum toate mamiferele, micuţii lilieci depind de laptele mamei lor.
Iar înfriguratul său pui se precipită frenetic după hrana sa de dimineaţă.
În timp ce liliecii şi babuinii îşi caută sanctuarul
în mediul protector al peşterilor de lavă din Muntele Suswa,
o fiinţă foarte diferită
şi-a ales ceea ce trebuie să fie cel mai expus habitat al Văii Riftului.
Stâncile dezgolite de 500 de metri înălţime ale Muntelui Ololokwe
se află constant în bătaia puternicelor vânturi ce se ridică din valea de jos.
Această locaţie precară
este adăpostul kenyan celor mai mari colonii de cuiburi
ale vulturilor-grifon Ruppell.
Vulturii prosperă în ambianţa riftului
deoarece pereţii abrupţi ai văilor generează curenţi ascendenţi,
pe care îi pot folosi pentru zborul lor planat.
Lunecând fără efort de la un curent cald la următorul,
un vultur poate acoperi 300 de kilometri pe zi,
ridicându-se la peste 10.000 de metri, fără nevoia vreunei bătăi de aripă.
Din înaltul privirilor lor cuprinzătoare aruncate câmpiilor africane,
nimic nu le poate scăpa atenţiei.
Departe, pe păşunile din Serengeti, jocul turmelor migratoare se pune în în mişcare.
Aceasta este ceea ce aşteptau vulturii.
Vulturii au în mod clar, ceva de ciugulit.
Ciocul tăios al vulturilor-cu-clapete este cea mai utilă dotare, pentru a deschide o carcasă,
astfel că ei primesc cea mai mare consideraţie.
Abia după ce ei au terminat, vulturii-grifon şi cei cu spate-alb
se grămădesc să-şi dispute resturile prăzii.
Serengeti este căminul celor mai mari migraţii de turme din lume.
Majoritatea lor se desfăşoară pe Platoul de Est al Africii,
situat cam pe la 1.500 de metri deasupra nivelului mării,
rezultatul ridicării, de către aceeaşi pană de lavă, care a creat Valea Riftului.
Dar ea are o altă conexiune, chiar mai intimă
cu originile de foc ale riftului...
...învecinarea lui Serengeti cu vulcanul cel mai activ al Tanzaniei
- Ol Doinyo Lengai.
În 2007,
Ol Doinyo Lengai a produs a erupţie spectaculoasă, care a durat aproape un an...
...aruncând mii de tone de cenuşă...
...care au căzut în savana înconjurătoare.
În pauzele emisiilor de cenuşă vulcanică,
ele formează un sol dens, fertil,
greu de penetrat pentru rădăcinile arborilor,
dar perfect pentru iarbă.
Marile câmpii de ierburi din Serengeti pot hrăni peste un milion de sălbăticiuni
doar prin fertilitatea specială datorată depozitelor de cenuşă vulcanică,
de unde-şi trag seva.
La sud de Serengeti, în sudul Tanzaniei,
cele două fire ale Văii Riftului, cel estic şi cel vestic, se reunesc.
Aproape de punctul lor de întâlnire,
se află unul dintre cele mai păstrate secrete ale Marelui Rift:
păşunile alpine ale Platoului Kitulo,
cunoscute local drept: "Grădina lui Dumnezeu".
Ele oferă cadrul
uneia dintre cele mai spectaculoase etalări florale din Africa.
Pajiştile din Kitulo sunt deservite de nişte insecte polenizatoare foarte neobişnuite.
Acesta este cărăbuşul-maimuţă, o fosilă vie cu un înveliş plin de păr.
În timpul Erei Glaciare, când clima Africii era mult mai rece,
cărăbuşii-maimuţă erau foarte răspândiţi,
dar acum, ei supravieţuiesc doar în câteva pajişti montane, de mare altitudine.
Cu penele sale spectaculoase, pasărea-văduvă din zonele umede de munte
este un alt specimen local.
Pe costişele Platoului Kitulo,
un brâu de arbuşti-de-zahăr de protea marchează tranziţia dintre păşuni şi pădure.
Înflorirea lor e o sărbătoare a polenului şi nectarului,
dar pentru cărăbuşii-maimuţă, poate fi un premiu riscant.
Odată ajuns la locul-cheie, cameleonul Tempel,
un vânător aparte de insecte din acest colţ al Tanzaniei,
nici nu mai are nevoie să se mişte.
Cameleonii sunt unici printre reptile,
datorită abilităţii lor de a-şi roti ochii independent.
Când îşi focalizează ţinta,
imaginea stereo le permite să-şi lanseze limba lipicioasă,
fix la distanţa potrivită, pentru a-şi înhăţa victimele...
...de fiecare dată.
Sub liziera arbuştilor-de-zahăr, unde cameleonii îşi ţintesc prada,
o fâşie densă de junglă se agaţă de povârnişurile montane îmbibate de ploaie.
Climatul umed, răcoros favorizează străvechile ferigi arborescente
şi falnicii arbori cu esenţe lemnoase dure.
Izolată de alte păduri de munte
de către braţele convergente ale Marii Văi a Riftului,
pădurile Muntelui Rungwe, sunt căminul unor creaturi unice.
Acest areal a devenit recent un focar al cercetării ştiinţifice
şi specii noi sunt descoperite tot timpul...
..chiar şi în vârful copacilor.
Acesta este un kipunji,
descoperit prima oară în 2005, şi niciodată filmat înainte.
Ca aparenţă şi obiceiuri, noua maimuţă seamănă cu mangabi (Cercocebus torquatus).
Dar ADN-ul său seamănă cu al babuinului.
Până acum, originile evolutive ale charismaticului kipunji
au rămas învăluite în mister.
Kipunji este în mod particular înnebunit după acest lipicios fruct ca un castravete portocaliu,
rodul unor plante agăţătoare din coroana arborilor.
Se ştie că se hrănesc cu peste 100 de plante diferite
şi că joacă un rol crucial în răspândirea seminţelor acestora.
Dar chiar pe când savanţii au început să le descopere vieţile secrete,
existenţa lor oscilează la limita extincţiei.
Pe măsură ce pădurile izolate din împrejurimile Muntelui Rungwe,
sunt defrişate pentru agricultură lemne de foc...
...habitatul forestier unic al maimuţelor kipunji se diminuează.
Cu doar 1.000 de exemplare rămase în sălbăticie,
ele sunt deja printre cele mai rare maimuţe din Africa.
Poate că a mai rămas prea puţin timp pentru a le studia.
Din fericire, primatele kipunji au prieteni,
iar acum, se desfăşoară un proiect de salvare a unei părţi din habitatul lor forestier,
şi de a implica populaţia locală în protecţia acestora.
Nord-vestul căminului montan al maimuţelor kipunji,
o ramură a Marelui Rift, se arcuieşte între Tanzania şi Congo.
Fundul văii conţine lacuri vaste şi foarte adânci,
în timp ce la vest se află o serie de munţi vulcanici
depăşind 5.000 de metri altitudine.
Şi cei mai spectaculoşi sunt aici,
în Parcul Naţional Virungas.
Vulcanii Virunga sunt sediul celor mai mari şi mai rare antropoide africane...
...gorila de munte.
Gorilele de munte s-au dezvoltat din gorilele de câmpie,
care au colonizat munţii Virunga, cu mai puţin de o jumătate de milion de ani în urmă,
la scurt timp după formarea acestor vulcani.
Acestea au răspuns provocării de a trăi la mare altitudine
dobândind o statură mai înaltă şi o blană mai lungă, decât cea a verilor de la şes,
putând astfel să facă faţă permanentului climat rece şi mizerabil.
O combinaţie a solului vulcanic fertil şi a celor doi metri de precipitaţii anuale
stimulează abundenţa plantelor pe pantele muntelui ...
...hrană ideală pentru giganticele antropoide vegetariene.
Ca răspuns la dieta lor fibroasă,
gorilele şi-au dezvoltat măsele foarte mari pentru masticaţie
şi fălci cu muşchi extrem de puternici
inseraţi pe o creastă osoasă proeminentă, din creştetul capului lor.
Societatea gorilelor are o evidentă ordonare,
fiecare grup de femele împreună cu puii acestora,
fiind protejate un uriaş mascul cu spate argintiu.
Cu puţini inamici naturali pregătiţi să înfrunte mânia unui spate-argintiu,
micile gorile se pot juca cu fără griji.
Caracteristicile unice
care diferenţiază gorilele de munte de verii lor de la şes
s-au dezvoltat ca urmare a izolării lor
pe doar o mână de vulcani, de-a lungul Marelui Rift.
Acestea le fac vulnerabile - în special în faţa braconajului -
deşi, din fericire, ele au mulţi aliaţi umani
care luptă pentru a le asigura supravieţuirea.
Gorilele de munte sunt, fără îndoială,
unele dintre cele mai remarcabile creaturi ale Marelui Rift,
evoluţia lor unică fiind modelată de terenul vulcanic în care-şi duc existenţa.
Acest teren-însuşi a fost turnat şi modelat de rocile fierbinţi de dedesubt,
creându-se un complex de văi şi vulcani,
răspândit de-a lungul Africii de Est.
Pentru toate aceste animale şi plante
care au fost capabile să se adapteze la condiţiile în permanentă schimbare,
Marele Rift a promovat o remarcabilă explozie evolutivă.
În acest peisaj turbulent,
focul vulcanic s-a dovedit a fi nu atât un distrugător,
cât mai ales, un creator al unor noi forme de viaţă.
Aceasta este atât de special la Marele Rift African.
ÎNĂUNTRUL MARELUI RIFT
Una dintre misiunile cele mai dificile ale echipei Marelui Rift
i-a purtat adânc înăuntrul craterului vulcanic al Muntelui Suswa,
adăpost al unui grup foarte neobişnuit, de babuini.
În loc să-şi petreacă noaptea în copaci,
ei au ales să doarmă jos, în caverne.
Cameraman Justin Maguire se află aici, pentru a-i filma.
Mai marele Masai-lor Jeremiah ole Tanin va fi ghidul lui Justin.
El speră că babuinii vor atrage vizitatori la Muntele Suswa,
generând astfel de venituri, pentru comunitatea sa.
Uau! E destul de impresionant.
Da. Fantastică peşteră!
Deci acesta este locul în care vin babuinii să doarmă, nu-i aşa?
Da. Aici îşi petrec ei noaptea.
Cu babuinii plecaţi a doua zi în căutarea hranei,
Justin are ocazia de a face o recunoaştere a peşterii.
Jeremiah îl avertizează că, atunci când se vor întoarce la asfinţit,
vor fi tensionaţi şi mai uşor de speriat,
iar babuinii pot fi periculoşi.
Justin va trebui să fie în gardă.
- Şi deci, cam câţi babuini folosesc această cavernă? - Peste 100.
100 de babuini?! E incredibil! Şi sunt pe cale să fiu acolo, cu ei?
- Deci vom face împreună 101 babuini? - Oh, da! JEREMIAH RÂDE
- Crezi că au să se sperie de mine? - Da, da.
Sper să pot arăta măcar un pic a babuin, ca ei să poată fi relaxaţi în prezenţa mea.
Problema lui Justin este că, dacă vă încerca să coboare noaptea, în peşteră,
el va trezi orice babuin care va dormi în apropierea intrării.
Din fericire, Jeremiah se gândeşte la un vicleşug.
Masaii cunosc o intrare ascunsă
care ar trebui să dea lui Justin şansa de a intra pe furiş, nevăzut.
Înainte de a se aventura în adâncuri, pe timp de noapte,
el decide să facă un tur la lumina zilei.
- Aceasta e o scară de bine curbată... - Da.
OK. Aici sunt gata. Ciudatule!
Pentru a filma într-o situaţie atât de delicată, Justin are o echipă experimentată, alături.
OK. Îţi trimit geanta jos, e-n regulă?
Phil Chapman este regizorul, dar el este, de asemenea, un speolog experimentat.
Odată ajunşi înăuntru, se dumiresc
că nu vor pătrunde cu echipamentul în peşteră,
atât de uşor, pe cât crezuseră iniţial.
- Pare cam strâmt, Jeremiah. - Da.
- Chiar putem trece pe-acolo? - Da, da.
Pot să aud lilieci. Se află lilieci acolo?
Chiar îmi place să le fac pe toate acestea!
OK.
E destul de bine. Vor putea să se strecoare pe acolo.
Oh, păzeşte-ţi capul. Stalactitele sunt foarte ascuţite.
În interior, echipa găseşte mii de lilieci pregătindu-se pentru vânătoarea nocturnă.
Dar nu numai liliecii sunt cei care produc tone de excremente,
ei împart peştera cu locuitori şi mai nedoriţi.
Oooh, ia uite! Uită-te la aceste milioane de purici!
Nu, chiar sunt. Îi pot simţi strecurându-se în sus, pe cracul pantalonilor mei.
Aceasta e foarte uimitor.
Sunt total acoperit de purici. Uită-te la piciorul meu!
În fine, ei pătrund şi în "dormitorul" babuinilor,
iar Jeremiah avea dreptate...
Semnele existenţei babuinilor sunt peste tot.
După cum tocmai puteţi vedea, toate rocile sunt netede.
Foarte netede... Lucesc...
- Simţiţi voi-înşivă. - Da, sunt incredibil de netede.
- Foarte netede şi lucioase. - Da.
Şi doar pentru că şi-au frecat trupurile... babuinii...
Corect. Astfel, le-au şlefuit...
Ele sunt lustruite pentru că...
trupurile babuinilor le-au tot şters, în toţi aceşti foarte mulţi ani?
- Da, da. Le-au tot lustruit... - Pot zări excremente de babuin pe vârfuri.
- Oh, Da. Vezi? - OK.
Faptul că babuinii se află aici în număr mare, e o veste mare pentru filmări,
dar lui Justin îi pune o altă problemă.
Babuinii pot fi extrem de periculoşi în spaţiul închis al peşterii,
aşa că Justin are nevoie de o metodă de a-i speria, dacă se apropie prea mult.
BBC-ul, în gândirea lor preventivă, m-au echipat şi cu o alarmă anti-viol,
pentru situaţia în care aş avea probleme cu oricare dintre babuini.
Printre ei sunt şi unii masculi mari, nu-i aşa?
- Oh, da. - Sper să nu fie cazul...
Ah.
Sper să nu ajung în situaţia de a fi atacat de ei.
Oh, da.
Nu numai că echipa va trebui să construiască o ascunzătoare,
dar ei vor fi nevoiţi să monteze şi lumini speciale, generatoare de infra-roşii,
pe care babuinii să nu le poată vedea.
Dar e aproape de apus, şi babuinii sunt deja pe drum.
Nu avem timp suficient. Aceasta e marea problemă.
Nu, pe bune, suntem la limită şi nu vom putea lumina ce-i aici.
Va trebui să începem acum.
Dacă babuinii se reîntorc prea devreme şi dau peste echipă,
ei pot părăsi peştera, retezând orice şansă de filmare.
Este 5:50, şi soarele va apune destul de curând.
Suntem contra cronometru şi nu vrem să mai fim aici în timp ce revin babuinii.
Phil, cred că trebuie să plecaţi chiar acum, toţi.
OK. Conectaţi-o pe aceea! O voi conecta pe aceea, da.
Cu luminile instalate,
echipa pleacă pentru a permite babuinilor să se întoarcă să înnopteze.
Tocmai ne-am reîntors jos, în peşteră. Hm, e noapte.
Una e să intri în peşteră cu toţi băieţii,
şi alta e să mergi prin ea noaptea, cu 60 de babuini,
care-mi creează un pic de nervozitate.
Justin se află în întuneric total,
filmându-se pe el-însuşi în lumină infra-roşie,
pe care nici el, nici babuinii, n-o pot vedea.
Mi-am găsit acum coarda de ghidaj,
cea care-mi indică ultimul petic de ascunzătoare...
Cred că m-au văzut babuinii.
Corect. Am făcut-o chiar în propria mea ascunzătoare.
Şi, of... cu siguranţă că m-a reperat un babuin.
Cred că babuinul care m-a reperat, a adormit, astfel sper...
- Nu.
El continuă să latre.
O linişte incredibilă. Sunt cu adevărat uluit, cât de silenţios dorm.
Singurele care se modifică sunt sunetele liliecilor.
Sunt tot mai mulţi lilieci în peşteră,
ceea ce este un semn clar că zorii se apropie,
şi cred, că în curând, babuinii se vor trezi.
Sunetul seamănă oarecum cu scâncetele de dimineaţă ale bebeluşilor.
Se aude precum în orice... gospodărie, într-adevăr.
Perseverenţa lui Justin a revelat pentru prima dată
comportamentul subteran, al acestor babuini unici .
Şi înapoi în tabără, el poate împărtăşi echipei aceste constatări.
N-am văzut niciodată un babuin dormind.
În trecut, babuinii au fost persecutaţi pentru uciderea animalelor din şeptel.
Cu toate acestea, atitudinea este într-o lentă schimbare.
Nu-i vom mai omorî.
Noi dorim acum să începem protecţia lor,
să creăm o legătură între babuini şi fiinţele umane,
deoarece comunitatea poate beneficia în urma lor.
Eforturile de filmare ale lui Justin au fost un succes,
şi pe măsură ce interesul pentru Muntele Suswa creşte,
Masaii vor putea tot mai mult să le arate celorlalţi
babuinii lor unici ce locuiesc în peşteră.
Subtitrat de Red Bee Media Ltd
resincronizat, tradus şi adaptat de o persoană de bineee pentru MVGroup.org.